Folyó1
A térképi síkrajz általában egyik legnagyobb tömegű elemcsoportját adják a vonalas megjelenésű vízrajzi elemek. Ezek között legnagyobb részhez a természetes eredetű vízfolyások jutnak, de több olyan mesterséges vízrajzi elem is van, amely vonalas megjelenése miatt a vízrajz részét képezi, ezért ezeket is e helyütt tárgyaljuk.
Vízfolyások 
A felszínre hulló csapadéknak a nehézségi erő hatására összegyűlt hányadát szállító és a forrásokkal táplált természetes térszíni alakulatokat vízfolyásnak nevezzük. Tehát a vízfolyások a szárazföldi mélyedésekben előforduló vizek, amelyeknek víztömege a mederben a hordalékkal együtt a legkisebb ellenállás irányába, azaz a nehézségi erő hatására – többé-kevésbé határozottan – a magasabbról az alacsonyabb hely felé halad.
A vízfolyások összefoglaló neve alatt a folyóvíz minden lehetséges formáját értjük, a keskeny patakocskától a sok km széles folyamokig. Valamennyi vízfolyásra jellemző tulajdonság az állandóan lejtő, többé-kevésbé kanyargós, kialakult mederben való folyás, a víznek a felszínen a magasabban fekvő pontok felől az alacsonyabb szintek felé való állandó áramlása és a vízszállítás kisebb-nagyobb mértékű ingadozása. A vízfolyások egyenetlen, kanyargós alaprajzát részben az eredeti felszín természetére, formájára lehet visszavezetni, amikor is a vízfolyások a felszín egyenetlenségeit igyekeztek kikerülni. A továbbiakban a vízfolyások medrüket már maguk alakítják, maguk faragják ki. A vízfolyásoknak ennek következtében a Föld felszínének kialakításában rendkívül fontos és tekintélyes szerepük van. 
A vízfolyások általában a földfelszín völgyidomaiban futó mederben helyezkednek el. Ezeket méretük figyelembe vételével a magyar nyelv különböző közszavakkal jelöli, amelyek egyben nagyságrendi kategóriák is. A csak időszakosan vizet szállító medrek neve aszó, a legkisebb állandó vízűek neve ér vagy folyás, sokszor vízfolyás. A legnagyobb számban előforduló vízfolyás a patak, majd a már bővizűbb, szélesebb medrű folyó, s a ma már ritkán használt legnagyobb méretet mutató folyam.
A vízfolyások egyes típusait a hidrológiában jellegük, a szállított víz mennyisége, valamint medrük mérete alapján konkrét meghatározásokkal illetik. A torda a magas hegyvidékek mély szakadéka, amely több vízmosás időszakosan felgyülemlő vizét szállítja, általában sok hordalékkal. A torrens (vadpatak) átmenet a torda és az állandó vízfolyás között. Száraz időszakban is van hozama, de záporok, hóolvadások idején több százszorosára is emelkedhet a vízszállítása. Általában sziklás terepfelszín a vízgyűjtője, ezért kevesebb hordalékot szállít. A csermely vagy csermő e két említett típus átmenete, nehezen behatárolható jelleggel. Hívják az időszakonként mind hegy-, mind dombvidéken vizet szállító, alacsonyabb rendű vízfolyás-alakzatokat horhónak, horhosnak, vápának is. Síkvidék természetes vízfeleslegét levezető vízfolyások az erek, kis eséssel, kanyargó (meanderező) mederrel. Domb- és hegyvidék állandó jellegű vízfolyásai a patakok, melyeket a helyileg különböző vízhozam-értékektől függően – általában 1000 km2 vízgyűjtő esetében – neveznek magasabb rendű kifejezéssel folyónak, ilyenek a Duna és a Tisza mellékfolyói s maga a Tisza is, és folyamnak, ilyen a Duna. A természetes vízfolyásokat formáló tényezők hirtelen változása nyomán bekövetkező átalakulást a hidrológiában a vízfolyás elfajulásának nevezik.
Száraz éghajlatú területeken, illetve vízáteresztő kőzetekből felépülő vidékeken jellemzőek a szárazmedrek és a bennük időszakosan megjelenő folyóvizek. Ezeket összefoglalóan időszakos vízfolyásoknak nevezzük. Az időszakos vízfolyás magyar megnevezése aszó, de a modern földrajztudomány által bevezetett idegen elnevezések ezt jobbára kiszorították a köztudatból. A magyar aszó olasz megfelelője a torrens, észak-amerikai és ausztráliai angol nyelvű párja a creek, arab neve vádi. Utóbbi lett a száraz medrek, ill. időszakos vízfolyások földrajzi irodalomban általánosan elterjedt megnevezése, amelyet azonban a Kárpát-térséget ábrázoló térképek esetében nem használunk, ezeken az időszakos vízfolyás jelkulcsi megnevezést alkalmazzuk.
A vízfolyások hidrológiai és ökológiai típusai
A vízfolyások tipizálására és csoportokba sorolását a hidrológiában a vízfolyások hosszúsága, vízgyűjtőterületük nagysága és vízhozamuk alapján adják meg. Ezek a vízfolyás adatok a térképészeti kategóriába sorolás alapját is képezik.
Folyam
A folyam hatalmas vízgyűjtőterületű, igen nagy vízhozamú, közepes vagy kis esésű, széles, de ugyanakkor mély medrű, általában eusztatikus vagy szemisztatikus, esetleg arid vidékeken asztatikus típusú vízfolyás, amely egy-egy vízrendszer utolsó tagjaként tengerekbe, beltengerekbe, ill. óceánba ömlik. A folyamok vízgyűjtő területe nagyobb, mint 500 000 km2, átlagos vízhozamuk nagyobb, mint 2500 m3/s; hosszúságuk nagyobb mint 2500 km. A folyamok egy-egy földrész legjelentősebb, az életre nagy hatással bíró földrajzi egységek. Európában a Volga, a Duna és a Rajna; Ázsiában az Ob, a Jenyiszej, a Léna, az Amur, a Sárga-folyó, a Kék-folyó (Jangce), a Mekong, a Gangesz, az Indus, az Eufrátesz; Észak-Amerikában a Mississippi, a Mackenzie, a Yukon; Dél-Amerikában az Amazonas, a Paraná; Afrikában a Nílus, a Niger, a Kongó, a Zambézi; Ausztráliában a Murray.
Folyó
A folyók jelentős, 500 km2-nél nagyobb vízgyűjtőterületű, 50 km-nél hosszabb, több mint 5 m3/sec átlagos vízhozamú, nagy, közepes vagy kis esésű, közepes mederméretű vízfolyások. A folyók vízforgalmi szempontból nagyon különböző jellegű, eusztatikus, szemisztatikus, sőt arid éghajlatú vidékeken gyakran asztatikus típusúak. Nagyobb folyamok vagy más folyók vízgyűjtőterületének egy-egy részletéről szedik össze a vizeket, de torkollhatnak közvetlenül óceánokba és tengerekbe, ill. szárazföldi állóvizekbe is. A folyókon belül három nagyobb csoportot különítünk el:
* A nagyfolyó vízgyűjtőterületének nagysága 100 000–500 000 km2, a hossza 1000–2500 km, vízhozama 400–2500 m3/sec közötti. 
* A közepesfolyó vízgyűjtőterületének nagysága 10 000–100 000 km2, hossza 250–1000 km, vízhozama 50–400 m3/sec közötti. 
* A kisfolyó vízgyűjtő területe 500–10 000 km2, hossza 50–250 km, vízhozama 5–50 m3/sec közötti 

Kisfolyó; az Ipoly Ipolytölgyes határában (fotó: Hamar József)
Kisvízfolyás
Ezek vízgyűjtőterülete nem éri el az 500 km2-t, átlagos vízhozamuk kevesebb, mint 5 m3/s, hosszúságuk kisebb, mint 50 km. A jellegzetes geomorfológiai, klimatikus és hidrológiai adottságok miatt a Kárpát-térség egyik legfontosabb vízfolyás típusa. A kisvízfolyásokat méretük szerint tovább osztjuk.
A patakok általában nagy vagy közepes esésű völgyekben futó, túlnyomórészt gyors folyású, helyenként sellős zuhatagos, általában köves-kavicsos medrű, ritkás növényzetű, rendszerint magashegységi vagy magasabb középhegységi kisvízfolyások. Ilyen a Kemence-patak az Eperjes–Tokaji-hegyvidékben; a Szalajka és a Garadna a Bükkben; a Cuha a Bakonyban.

Patak Betlér [Betliar] községben a Gömör
A csermelyek közepes vagy kis esésű völgyekben, medencékben, buckaközi mélyedésekben csörgedező, csendes folyású kisvízfolyások. Medrük változatos – kavicsos-homokos, durva és finom homokos, helyenként homokos-iszapos – üledékminőségű. Rendszerint gazdag vízszegélyi növényzettel és szerves törmelékfelhalmozódással bírnak. A csermelyek főként alacsonyabb középhegységekre, fennsíkok lankásabb részeire, hegylábi felszínekre, dombvidékekre, továbbá az alföldi területek tagoltabb felszíneire jellemzőek. Csermely a Csincse a Bükkalján, a Keleméri-patak a Borsodi-Erdőháton, a Váli-víz az Etyeki-dombság szegélyén, a Burnót-patak a Balaton-felvidéken, a Rigóc a Közép-Dráva-melléken, a Kállai-főfolyás a Nyírségben. A mindennapi nyelvben a csermely főnév használata ritka. A magyar köznyelv hajlamos minden kisvízfolyást egyszerűen pataknak nevezni.

Patak az Áji-völgyben, Áj [Háj] község határában a Gömör
Az erek a nyílt, lapályos alföldi területek, esetleg hegyvidéki lapos fennsíkok sekély, szétterült, csaknem pangó vizű, szélsőséges vízjárású, homokos-iszapos fenekű, pocsolyás kisvízfolyásai. Medrük túlnyomó része dús vegetációval és nagyon jelentős növényi törmelék-felhalmozódással bír. Ér a Tocó a Nyírségben, az Ölyvös a Bihari-síkon, az Árkus-ér a Hortobágyon, de ér a szilágysági Ér nevű vízfolyás is.

Csermely Martonyi község területén a Rudabányai-hegységben (fotó: Faragó Imre)
Ezek az értékek és jellegek a vízfolyások egy része esetében nem állíthatók párhuzamba egymással, előfordul, hogy ugyanaz a vízfolyás két, sőt esetleg három kategóriába is tartozhat. Ez az eset több Kárpát-térségi vízfolyásnál is előfordul, különösen azok közepes vízhozam adatai miatt. Ez a jelenség visszavezethető a csapadékszegénységre, az egyenlőtlen csapadékeloszlásra, a tárolásra, a vízkivételekre. Utóbbi olykor jelentős mértékben befolyásolja a típusba sorolást. A hidrobiológiában ilyenkor a vízfolyást abba a csoportba sorolják, ahova a másik két szempont figyelembevételével tartozik. Ha mindhárom szempont szerinti besorolás különbözik, akkor mindig a középső kategóriát választják.

Az Ér Érkávás [Căuaş] határában (fotó: Faragó Imre)
A Kárpát-térség vízhálózata
* A DUNA NAGYVÍZRENDSZER
* A Morva vízrendszere
* A Rába–Répce–Rábca vízrendszer
* A Vág vízrendszere
* A Garam [Hron] vízrendszere
* Az Ipoly vízrendszer
* A Zala–Balaton–Sió vízrendszer
* A DRÁVA NAGYVÍZRENDSZER
* A Mura vízrendszer
* A SZÁVA NAGYVÍZRENDSZER
* A TISZA NAGYVÍZRENDSZER
* A Sajó vízrendszer
* A Hernád vízrendszer
* Az Ondava–Bodrog vízrendszer
* A Szamos vízrendszer
* A Körösök vízrendszere
* A Maros vízrendszer
* A Temes–Béga vízrendszer
* A Zsil vízrendszere
* Az Olt vízrendszere
* A Călmăţui vízrendszer
* A Vedea vízrendszere
* Az Argyas vízrendszere
* Az Ilonca (Jalomica) vízrendszere
* A SZERET NAGYVÍZRENDSZER
* A Beszterce és az Aranyos-Beszterce vízrendszere
* A Barlád vízrendszere
* A Bodza [Buzău] vízrendszere
* A Prut vízrendszere
* A NYESZTER NAGYVÍZRENDSZER
* A VISZTULA NAGYVÍZRENDSZER (Kárpát-térségi része)
* A Szan [San] vízrendszere
Vízfolyások2
Olyan vizek, amelyeknek víztömege a mederben a legkisebb ellenállás irányába (azaz a gravitációs erő hatására a magasabb helyről az alacsonyabb felé) halad. 
Folyamok: Hatalmas (>500 ezer km2) vízgyűjtő területű, igen nagy (>2500 m3/s) átlagos vízhozamú, közepes vagy kis esésű, széles és mély medrű vízfolyások, amelyek egy-egy vízrendszer utolsó tagjaként a tengerekbe, ill. óceánokba ömlenek. Hosszúságuk nagyobb, mint 2500 km (pl. a Duna). 
Folyók: Nagy (több száz négyzetkilométeres) vízgyűjtő területű, nagy vízhozamú, nagy, közepes vagy kis esésű, közepes mederméretű vízfolyások, amelyek a nagyobb folyamok vagy folyók vízgyűjtőterületének egy-egy részéről szedik össze a vizeket, de torkollhatnak közvetlenül a tengerekbe ill. óceánokba is. 
A folyókat alapvetően állandó és időszakos vízfolyásokra lehet felosztani. Az előbbiekben állandóan folyik a víz, az utóbbiakban csak bizonyos évszakokban tűnik fel, ami általában a száraz időszak után megjelenő esőkre vezethető vissza. Az időszakos folyók a száraz éghajlaton tipikusak, amelyre az a jellemző, hogy az év csak két évszakra – száraz és esős – osztható fel. Előfordulnak az enyhébb mediterrán éghajlaton is, a mérsékelt és hűvösebb éghajlatú országokban azonban ritkaságszámba mennek. 
Az alföldeken a folyók általában szélesebbek – ez néha több km-t is elérhet -, a völgyek oldalai enyhén lejtenek (1-3. fénykép), de ez nincs mindig így. Ezeken a területeken is előfordulnak ún. sóderos patakok keskeny, meredek oldalú völgyekben, de ez ritkaság. Az alföldi folyók különleges formája a rövid tengermelléki (és a tengerbe torkolló) vízfolyások, amelyek különlegesen változatos völgyeket alakíthatnak ki: egyszer hegyi kanyonokra emlékeztetnek, máskor viszont nagy alföldi folyómedrekre. Maga a folyó a sós vizek jelentős hatása alatt áll, ez határozza meg specifikus abiotikus paramétereit, ill. flóráját és faunáját. 
Közép-európai viszonyok mellett az alföldi vízfolyások többségi típusa a homokos patak. Sokkal ritkábban fordulnak elő a sóderos vagy löszös-agyagos patakok. 
Azok a vízfolyások, amelyek előfordulása függetlennek tűnik a tájképtől és ökorégiótól, a következők: 
* tőzegképző folyamatok hatása alatt lévő területen folyó patakok vagy vízerek, 
* tőzegképző folyamatok hatása alatt lévő területen folyó kis és közepes folyók, 
* tavakat összekötő vízfolyások (jellemzőik ezeknek a víztározóknak az abiotikus és biotikus viszonyaitól függnek), 
* nagy alföldi folyó völgyében lévő vízfolyás. 
Folyók
* Nagyfolyók: Vízgyűjtőterületük 50.000-500.000 km2, átlagos vízhozamuk 500-2500 m3/s, hosszúságuk 600-2500 km (pl. a Tisza). 
* Közepesfolyók: Vízgyűjtőterületük 5000-50.000 km2, átlagos vízhozamuk 60-500 m3/s, hosszúságuk 250-600 km (pl. a Bodrog, Körös, Rába). 
* Kisfolyók: Vízgyűjtőterületük 500-5000 km2, átlagos vízhozamuk 5-60 m3/s, hosszúságuk 50-250 km (pl. a Kerka, Zagyva, Berettyó). 
* Közepesfolyó típusú mesterséges vízfolyások: Pl. a Keleti-főcsatorna. 
* Kisfolyó típusú mesterséges vízfolyások: Pl. a Nádor-csatorna.
1. táblázat: A folyók összefoglalása 
Folyók	Vízgyűjtő (km2)	Vízhozam
(m3/sec)	Hossz.
(km)	Példa
Folyam 	>500 000	>2 500	2 500	Duna 
Nagy folyó 	500 000-50 000	2 500-500	2 500-600	Tisza 
Közepes folyó 	50 000-5 000	500-60	600-250	Bodrog, Körös 
Kis folyó 	5 000-500	60-5	250-50	Berettyó, Zagyva 
Közepes folyó típusú mesterséges vízfolyás 				Keleti-főcsatorna 
Kis folyó típusú mesterséges vízfolyás 				Nádor-csatorna 
Bár a szakirodalomban is találkozhatunk olyan megállapítással, hogy mind a folyó, mind a folyóvölgy példa egy ökoszisztémára, jelenleg azonban az a nézet uralkodik, hogy ezeket nem egy ökoszisztémának, hanem ökoszisztémák mozaikjának kell tekinteni. Meghatározott élőhelyek ritkasága ugyanis azzal jár, hogy azokat jellegzetes növény- és állattársulások foglalják el, és ezek független biocönózisokat alkotnak (ezzel a fogalommal az ökoszisztéma élő részét határozzuk meg). Nyilvánvalónak tűnik ugyanakkor, hogy az egymással közvetlenül határos ökoszisztémák (ezeket a határokat pedig nehéz pontosan megállapítani) lényeges hatással kell, hogy legyenek egymásra. Innen származik a „mozaik” fogalom, ami feltételezi mind a folyóvölgy diverzitását, mind pedig koherenciáját. 
A folyóvölgyben keresztirányban jellegzetes övezeteket lehet megkülönböztetni. Ez elsősorban az alföldi folyóvizek völgyeire vonatkozik, mivel a hegyi völgyek gyakran egyszerű, V-alakú elrendezésűek, meredek oldalakkal. Ott, ahol a folyó lassabban folyik, a völgy pedig kiszélesedik, bekövetkezik az övezetek elkülönülése. Általában négy ún. ökomorfológiai övezetet különböztetünk meg: 
1. A meder (vízi élőhely) 
2. A parti régió (vizes élőhely, a wetland kategóriába is beletartozik). 
3. Az ártér és a teraszok, amely már szárazföldi élőhelynek tekinthetőek, ezek lehetnek természetközeliek és különböző mértékben ember által befolyásoltak.. 
4. A völgyet kísérő szárazföldi élőhelyek, (terresztris ökoszisztémák) 
A meder (akvatikus) övezet a folyómedret öleli fel a világosan megjelölt szélekig. Ehhez csatlakozik a parti (partmenti) övezet, amelynek általában nehéz kijelölni a határait. A feltételezés szerint ez egy világosan kivehető, eltérő jellegzetességű növénysáv, amely a folyó „burkát” képezi. Az ebbe az övezetbe tartozó fák és bokrok gyökérrendszereit a víz magasabb vízálláskor elönti, ezzel élőhelyek jönnek létre a különböző vízi szervezetek (gerinctelenek, halak) számára. Önmagukban is értékes biotópok az apróbb emlősök és madarak, sőt – bár kisebb mértékben – a kétéltűek és hüllők (sikló) számára is. A parti övezet szélessége változó, és azt a folyóvölgy minden egyes vizsgált szakaszára külön meg kellene határozni, bár az eljárás leegyszerűsítése céljából a módszerekben néha állandó értékűnek tekintik (pl. 20 m). A parti övezet különlegesen fontos a folyóvízi ökoszisztémák funkcionálása szempontjából. Kisebb folyóvizek esetében a fák és a bokrok beárnyékolhatják az egész meder-övezetet (vagy annak nagyobb részét), ezzel viszont meghatározzák az olyan paramétereket, mint a víz hőmérséklete (közvetve pedig oxigéntartalma), a fenék növényzettel való borítottsága, vagy pl. a folyóvízi plankton fejlődése. Ismeretes, hogy egyes halfajok (balin, jászkeszeg, fejes domolykó) az árnyékos szakaszokat kedvelik, a sűrűn lecsüngő ágak alatt. Ebben az esetben a parti övezet konkrét típusú élőhelyet hoz létre a mederhez csatlakozó övezetben. 
A völgy következő, legnagyobb kiterjedésű része a teraszok (elöntött és kiöntés feletti) és a (hegy)oldalak övezete. A magas vízállás esetén elöntött rész sok gerinctelen és gerinces számára képez kedvező élőhelyet, pl. kétéltűek, vagy vízi-mocsári madarak. Itt a növényzet is általában nagyfokú változatosságot mutat. Nagyobb folyók völgyeinek az esetében általában ez az ún. problémás terület, mivel az emberi letelepedés és a mezőgazdaság számára értékes terület. Ekkor az időszakos elöntések természetes jelensége nemkívánatossá válik az ember szempontjából. A természetvédők és a telepesek érdeke tehát ellentétessé válik. Ezek a kérdések nagyon összetettek, és nem lehet azokat egyértelműen megítélni, érdemes azonban kihangsúlyozni, hogy a magas vízállások melletti kiöntés tipikus, ismétlődő jelenség, amely meghatározza az adott völgy jellegét, de a vízgazdálkodás szempontjából is lényeges, mivel biztosítja az ún. retenciót (azaz a víz visszatartását, amelyet a szárazság idején fel lehet használni). Az ember a saját felelősségére telepedik le a folyóvölgyekben, és ennek tudatában kell lennie. Ezt különösen érdemes aláhúzni, mivel léteznek olyan országok, amelyekben az ilyen letelepülés „vadon” megy végbe, a szükséges engedélyek nélkül. Ami pedig a teraszok és (hegy)oldalak övezete mezőgazdasági hasznosításának a kérdését illeti, a rendszeres kiöntéseket fel lehet használni olyan növényfajták termesztésére, amelyek nem érzékenyek a nedvesség időszakos megemelkedésére. 
A völgy melletti rész nem tartozik bele a völgy területébe, de meg kell említeni a völgy ökoszisztémáinak a mozaikjában betöltött jelentősége miatt. Ez a rész ugyanis az ökotón szerepét tölti be, tehát az ökoszisztémák (ökoszisztéma-típusok) közötti átmeneti övezetét. Az ökotónok különösen fontosak, mivel sajátságos védőkorlátokat („védőburkot”) alkotnak, amelyek biztosítják a szomszédos övezetek tipikus fajainak a szabad „szétválását”, és az élő szervezetek migrációját. Ezek általában biológiailag heterogén területek, mivel különböző élőhelyekre jellemző fajok népesítik be. 
Kisvízfolyások 
A hegyi és felföldi területek vízfolyásai leggyakrabban patakok. Sokféle ilyen vízfolyást különíthetünk el, az altalajtól (aljzattól) és a fenék szubsztrátumától függően (szilikátos, karbonátos, apró- és durvaszemcsés, stb. patak). A hegyi vízfolyások völgyeinek alja keskeny, oldalai pedig meredekek, alakjuk emlékeztet a V-betűre. A kisebb hegyi és előhegységi völgyeket hegytoroknak, a nagyobbakat viszont szurdoknak nevezzük. Azt a szakaszt, ahol a völgy (és a folyó) áttöri magát a környező magaslatokon, áttörésnek hívjuk. Az ilyen jellegű táj különleges tájképi értékekkel bír, amit turisztikai célokra hasznosítanak is, mint pl. a hagyományos tutajozás. A hegyi és előhegységi folyók eső után nagyon gyorsan megduzzadnak, és zavarossá válnak, ami által a bennük uralkodó feltételek villámgyorsan megváltoznak. Ez megköveteli, hogy a bennük élő szervezetek is gyorsan reagáljanak (az elfoglalt élőhelyek változtatása). 
* Patakok: Vízgyűjtőterületük kisebb, mint 500 km2, átlagos vízhozamuk kisebb mint 5 m3/s, hosszúságuk kisebb mint 50 km. Általában nagy vagy közepes esésű, völgyekben futó, túlnyomórészt gyors folyású, helyenként sellős-zuhatagos, általában köves-kavicsos medrű, ritkás növényzetű, rendszerint hegyvidéki kisvízfolyások (pl. a Szalajka-patak). 
* Csermelyek: Közepes és kis vízhozamú, közepes esésű, csendes folyású, kavicsos-homokos-iszapos medrű, rendszerint gazdag szegélynövényzetű, főleg dombvidékekre jellemző kisvízfolyások (pl. Rigóc-patak, Váli-víz, Császár-víz). 
* Erek: Nyílt, lapályos alföldi területek sekély, szétterült, csaknem pangó vizű, szélsőséges vízjárású, homokos-iszapos fenekű, pocsolyás, dús vegetációval benőtt kisvízfolyásai (pl. Ölyvös-ér, Kálló). 
* Mesterséges kisvízfolyások: Pl. kisebb csatornák, árkok. 
2. táblázat: A magyarországi kisvízfolyások 
Kisvíz-folyások	Vízgyűjtő (km2)	Vízhozam (m3/sec)	Hossz (km)	Meder	Növényzet	Példa
Patak 	<500	<5	<50	Hegyvidéki, köves-kavicsos 	Ritkás 	Szalajka 
Csermely 	<500	<5	<50	Dombsági, kavicsos-homokos-iszapos 	Gazdag szegély-növényzet 	Császár-víz 
Ér 	<500	<5	<50	Alföldi, homokos-iszapos 	Mocsári növényzet 	Ölyvös ér, Kálló 

1https://www.tankonyvtar.hu/hu/tartalom/tamop412A/2011-0052_38_sokretu_terkepeszet_-_vizrajz_es_reszei/lecke4_lap1.html
2 http://www.agr.unideb.hu/ebook/vizminoseg/vzfolysok.html
---------------

------------------------------------------------------------

---------------

------------------------------------------------------------

Folyó

Folyó

	8. oldal	

	9. oldal	

	1. oldal	

